Johan och Marianne har varit gifta i tio år och de grälade sällan.
Plötsligt förklarar Johan att han träffat en annan och vill bryta upp.
Efter några år beslutade de sig för att äntligen ta ut skilsmässa.
De träffas på Johans kontor för att skriva under papperen.
Det är dock lättare sagt än gjort.
Under det sista året har Marianne börjat finna sig själv.
Hon har återfått sin livsglädje, men med Johan är det tvärtom.
Hans framtidsplaner har gått i stöpet och hans uppdragsgivare-
-har förödmjukat honom. Han är hätsk, sårad och otrygg.
Dessutom har han fortfarande en trist och uppslitande relation med Paula.
Plötsligt krånglar han med skilsmässan.
Nu utbryter för första gången ett fruktansvärt gräl mellan dem.
Grälet övergår i handgemäng och slutar i total utmattning.
Sedan länge undertryckta aggressioner går i dagen.
I en stämning av förbittring och hat skriver de under papperen.
-Hej, lilla vän. -Hej, mamma.
Jag satt och slumrade till. Foten är bättre, men jag känner mig handikappad.
-När kan du börja arbeta? -Inte förrän i nästa vecka.
-Kan du sova på nätterna? -Det är svårt, men jag ska inte klaga.
Vill du ha te? Fröken Alm var klar med brickan för en halvtimme sen.
Förlåt att jag är sen, men jag hade nån som jag inte kunde bli av med.
Det förstår jag. Ska jag rosta en brödskiva åt dig?
-Nej tack, jag bantar. -Du är inte klok.
Jag motionerar 30 minuter varje morgon och spelar tennis två gånger i veckan.
Jo, det var en sak jag skulle fråga dig om.
-Kommer du med på gravsättningen? -När blir det?
-Vi hade tänkt oss den artonde. -Jag ska se om det går.
Nej, det går inte. Jag har ett mål i rätten och det kan ta hela dan.
-Ska pappa gravsättas i Uppsala? -Ja. Dina syskon kommer.
-Gravsättningen är en formalitet. -Det beror på hur man ser det.
-Kan vi inte ändra dag? -Alla de andra kunde komma.
Det är pappas och min bröllopsdag, men det har du kanske glömt.
Blir inte det onödigt upprivande? Ja, jag kan ändå inte komma.
Då lämnar vi den saken.
Jag ska hälsa från flickorna.
-De tänkte hälsa på dig i morgon. -Det var trevligt.
Eva var här i förrgår med sin pojkvän. Hon var en riktig liten dam.
Hennes pojkvän såg så trevlig ut. De satt här en hel timme.
Jag har svårare med Karin, men hon är som en avbild av sin morfar.
Jag menade inte att säga något ofördelaktigt om din far.
Jag har tänkt en del på vårt äktenskap.
-Nu har jag haft tid att fundera. -Vad har du kommit fram till?
-Ingenting, och det förvånar mig. -Hur menar du nu?
Vi hade ett bra liv. Ibland var vi ovänner, men vi grälade inte.
Vi nedlät oss inte till att förödmjuka och förolämpa, utan vi teg.
Det var bäst så. Så småningom glömde vi bort våra misshälligheter.
Nej, vi var inte långsinta - varken Fredrik eller jag.
Visst saknar jag honom, men jag känner mig inte mer ensam nu än när han levde.
-Det var tråkigt att höra. -Varför det?
Vi var båda strängt sysselsatta - han med sitt och jag med mitt.
-Mamma, får jag fråga om en sak? -Du får fråga mig om vad du vill.
-Du får inte tycka att jag är taktlös. -Jag tycker inte att du är taktlös.
Hur hade ni det i sängen, du och pappa?
-Pappa var mer intresserad än jag. -Ja?
Vad vill du veta mer? Han tog för sig och jag lät honom hållas.
Jag drog mig aldrig undan. Det var min skyldighet att stå till förfogande.
-Förresten hade han andra kvinnor. -Och du?
Hade du andra män?
När vi hade förlovat oss blev jag kär i en annan man och ville bryta upp.
Far och mor tyckte inte att jag skulle förhasta mig, och så blev det så här.
-Har du aldrig hatat pappa? -Vad menar du med det?
När ni gifte er skrev ni på ett kontrakt, helt på hans villkor.
-Har du aldrig hatat honom för det? -Jag tyckte om honom.
Dessutom var vi blinda som kattungar. Vi förstod inte vad vi gav oss in på.
-Men det är inte möjligt. -Nej, det är inte det.
Vad är det, då?
Jag undrar hur det hade varit om vi hade talat ut om allt emellan oss.
-Gjorde ni inte det? -Nej. Våra föräldrar lärde oss en sak:
Var och en tar hand om sina egna bekymmer.
Har du aldrig ångrat dig?
Nej, inte ångrat, men jag kan inte låta bli att tänka på vårt heroiska tigande.
Jag tror att det plågade pappa. Han var så livlig.
-Mycket gladare och öppnare än jag. -Sitter du här och förebrår dig?
Jag vet inte, men nog är det hemskt.
Nej, inte hemskt, det är ett alldeles för dramatiskt ord.
Nog är det besynnerligt att man kan leva ihop ett helt liv utan att...
-Utan att beröra varandra? -Ja, kanske är det så jag menar.
Och nu tycker du att det är ditt fel?
Nej, du ska inte tro att jag sitter här med dåligt samvete.
Nej, vi gjorde väl vad vi kunde, men ändå...
Det låter så krystat när man säger det-
-men han har försvunnit in i mörkret och tagit sitt liv med sig.
Det konstiga är att han har tagit mitt liv också.
Det här är att se sanningen i vitögat.
-Får jag fråga om en sak till? -Ja, det kan väl inte undvikas.
Varför var du så rasande på mig när Johan och jag skildes?
-Det var ju han som gick ifrån mig. -Jag var inte rasande - bara ledsen.
Du kritiserade mig hela tiden. Du borde stått på min sida.
Du borde ha hjälpt mig. Varför gjorde du inte det?
Jag minns precis tvärtom. Jag sa till pappa att vi inte skulle lägga oss i.
Vi skulle låta allt vara som vanligt.
-Det var pappa som var rasande. -Ja, så är det.
-Jag måste gå. Jag är sen. -Måste du gå redan?
-Jag kommer tillbaka på måndag. -Då kan vi äta middag tillsammans.
Nej, jag är tyvärr bortbjuden.
-Ta med klänningen och byt om här. -Vi får se hur det blir.
Det var så fint att prata med varandra.
Det ska vi fortsätta med, mamma.
Gå ut i köket och hälsa på fröken Alm, hon blir så sur annars.
-Ja, jag ska hälsa på henne. -Hälsa Henrik och barnen.
Henrik är bortrest. Han kommer hem på måndag.
Hej då.
Kom in.
-Hej. Stör jag? -Ja tack.
-Vad ska du och din fru göra i kväll? -Vi är faktiskt upptagna.
Jag tänkte ha en liten tillställning. Ni kan titta över om ni har lust.
-Vi blir sju-åtta stycken. -Det är tyvärr omöjligt.
-Jaså? Trevlig helg, då. -Tack detsamma, du.
Kan vi inte ses nån gång? Eller har du tröttnat?
-Snälla Eva... -Säg till om du vill göra slut.
-Då säger vi det. Det är slut. -Hyggligt av dig att säga ifrån.
-Det satt långt inne. -Jag ville inte såra dig.
Nej visst.
Jag måste skriva det här förbannade utlåtandet nu.
Visst, lilla Johan. Jag ska inte störa.
Tack för den här tiden, då. Du var en riktigt söt älskare.
-Fast lite tankspridd. -Tack själv. Du får också högsta betyg.
-Är det nån annan? -Ja, men jag säger inte vem det är.
Är det nån jag känner? Det måste vara Lena.
-Det är inte Lena. -För all del. Hon är snygg.
Men är hon inte för ung och vidlyftig?
Det är alltså inte Lena.
Det gör förresten detsamma. Hej då, min älskling.
Ja?
-Tjänare! Trevlig helg. -Tack detsamma, hör du.
Långhelg med familjen är det jävligaste som finns.
Jag hörde att U.K. hade satt dig på en utredning.
-Jag lär vara avskuren i två år. -Så trist.
En idiotutredning. Om två år, när den är klar, kommer den att vara värdelös.
Jäkla Ludde! Varför går du inte till Hammarberg och betackar dig?
Han är den svenska ämbetsmannakårens största pajas.
Snart sitter han i regeringen.
-Men vad sa han? -Det var inte särskilt uppmuntrande.
-Ja... Hej då. -Du, tidningen!
Har du pippat med Lena? Du är kåt på henne, va?
-Du själv, då? -Jo tack - för all del.
-Jag skulle nog inte våga. -Va?! Har du resignerat?
Ja, jag håller mig i trim. Jag motionerar, jag spelar tennis-
-jag simmar och håller efter matchvikten så man inte blir generad-
-om det kommer till en närmare presentation. Nakna fakta! Hej då.
Jag tycker att du är en stor skit! Inte för att du struntar i mig.
Det var roligt så länge det varade, men du är en potta som inte kan säga ifrån!
Du är så jävla pretentiös och bortskämd att du blir uttråkad av allting.
Till slut har du så tråkigt att du blir anonym. Du flyter ihop med bokhyllan.
Du är bortskämd och mallig och pretentiös! Du är livslat.
Du vill att andra ska leva åt dig.
Minns du när du var på hälsokontroll och upptäckte att du hade krympt?
Varför stretar du inte emot? Varför bråkar du inte som fan?
-Du är ju högfärdigheten själv. -Förklaringen är...
Du är så högfärdig, bortskämd och pretentiös att...
Jag tycker ju om dig, din dumskalle. Det är därför jag skäller på dig.
-Och så tycker jag lite synd om dig. -Tack för vänligheten.
Du kan väl säga till när du tröttnar på Lenas bulliga ungflicksbröst-
-och börjar längta efter mina plattare, men betydligt moderligare former.
För all del, Lena är en duktig sekreterare.
Och hon är säkert hemskt gullig.
Men hon är för ung för dig. Du kommer att göra dig illa.
Det är faktiskt inte Lena.
Jag har väl min intuition. Jag märker att du är ruskigt engagerad.
-Kanske det. -Det kan inte vara nån annan än Lena.
Hej då.
Hej. Är du färdig?
Fint, då kommer jag och hämtar dig. Jaså, inte det?
Kan vi inte mötas på Karlaplan vid Narvavägen?
Passar det? Då kommer jag om två minuter. Hej.
Det här är så roligt att det inte är klokt.
Jag var i sommarhuset i går och satte på värmen och städade och handlade.
-Det är precis som förr. -Hur längesen är det jag var där?
-Det är sju år, tror jag. -Du själv, då?
Det blir allt mer sällan. Henrik föredrar inlandet.
Vi hyr ut för det mesta. Flickorna och jag är där ibland.
De har sitt eget liv nu.
-Hur är det med din man? -Överansträngd med högt blodtryck.
-Hur mår din hustru? -Bra, hon är i Italien.
Tänk att våra respektive är utomlands samtidigt.
-Det känns nästan oanständigt. -Det är ju det som är trevligt.
Det är sig ganska likt.
Det är lite slitet. Vi har inte råd att reparera det.
Ska du inte ställa bilen i garaget? Annars kommer Erik på besök.
Då blir det sånt liv när han får syn på dig.
-Ska du inte göra det nu? -Jag kör in bilen sen.
Det känns lite konstigt.
Kan vi inte lägga oss på sängen? Kom nu.
Jag är inte klok. Jag är nervös som det vore första gången.
Men det är det faktiskt inte. Kom!
Det är nästan exakt ett år sen.
Det var den 8 september - dagen före min födelsedag.
-I dag är det den 28 augusti. -Det var du som förförde mig.
-Ja, det var det. -Såg du nånsin andra akten på pjäsen?
Tänk att vi smet i mellanakten.
-Vad fick dig att bestämma dig? -Jag vet inte.
När jag kom till teatern såg jag dig där - alldeles ensam.
Så det var naturligt att jag dök på dig i mellanakten.
Jag blev faktiskt hemskt glad.
-Jag blev glad när du blev glad. -Och du sa: "Kom, vi sticker härifrån."
-Du rodnade. -Ja, jag hade ju ett enormt stånd.
-Jag blev också vansinnigt upphetsad. -Jag hade inte sett dig på två år.
-Precis två år. -Och nu firar vi ettårsjubileum.
Nej, vi firar inte ettårsjubileum - vi firar tjugoårsjubileum.
-Vi gifte oss i augusti för 20 år sen. -Ja, det har du faktiskt rätt i.
Ett helt liv. Vi har levt tillsammans i ett helt vuxenliv.
Det är väl underligt?
Men käraste, käraste...
Är det så konstigt? Vi sitter i den här gamla förbaskade sängen.
Det var annorlunda på hotellrummen. De var lagom opersonliga.
Det var nog dumt att fara hit. Vi skulle farit till Danmark.
-Vi hade inte tid. Det här är utmärkt. -Det är det inte alls.
-Jag ringer Fredrik. Han har en stuga. -Hur ska vi komma in där?
Det finns säkert nån granne som har nyckel. Vi kan väl försöka.
Fredrik! Tjänare, det är Johan. Hur mår du?
Jag kan inte må bättre. Jag ringer i ett delikat ärende.
Kan jag tala ostört?
Kan du låna ut din fiskarstuga till mig över helgen?
Ja, du har rätt, fast det är inte som du tror.
Mycket söt. Ung? Ja, hon är i yngsta laget, tycker jag.
Ja, det är lite känsligt.
Tack ska du ha. Fint. Jag hoppas att jag kan göra dig en tjänst.
Och säg ingenting till Birgit. Fruntimmer förstår inte sånt här.
Jaså? Nyckeln ligger under trappstenen - fint.
Ja - blond med underbar figur.
Ja, jag kan ringa dig.
Hemskt hyggligt. Tack ska du ha. Hälsa Birgit.
Nej, det kan du låta bli - det blir bara missförstånd. Hej då.
Här är trappstenen. Titta - här!
De skrattar
-Nu städar vi. -Ja, det gör vi.
Vad är det med dig? Gråter du?
Du är så rörande. Jag är ju inte klok.
-Är jag rörande? Det var som fan. -Du är det.
-Kära Johan. Du har blivit så liten. -Tycker du också att jag har krympt?
Nej, du är mycket vackrare nu, och så är du så mjuk och snäll.
Du var alltid så spänd i ansiktet och på din vakt och ängslig.
-Är människor elaka mot dig? -Det vet jag faktiskt inte.
Jag har nog slutat försvara mig.
Nån sa att jag var slapp och eftergiven och förminskade mig själv-
-men jag har funnit mina rätta proportioner.
Ödmjukt har jag accepterat mina gränser.
-Det gör mig snäll och sorgsen. -Du som hade så stora förväntningar.
Nej, det var min familj som hade stora förväntningar - inte jag.
Jag ville så gränslöst gärna göra dem till viljes-
-och infria andras förväntningar.
Som barn hade jag mycket blygsamma föreställningar om vad jag skulle bli.
-Vad ville du bli, då? -Har jag inte berättat det?
-Tack. -Ja, du är lite gammal.
Berätta nu.
Du kanske minns att jag hade en morbror med en pappers- och leksakshandel.
Jag fick ofta vara där eftersom jag hade behov av stillhet och frisk luft.
Ibland fick jag hjälpa honom och moster Emma i affären.
-Min dröm var att äga en sån affär. -Vi skulle ha haft en sån affär.
Vi skulle varit tjocka och trygga och haft många barn-
-och varit respekterade och varit med i nån förening och aldrig grälat.
Du skulle aldrig ha funnit dig till rätta i en liten landsortshåla.
Förmodligen inte.
Jag drömde om att föra de förtrycktas talan.
Och så blev jag skilsmässoadvokat. Nu ska vi städa.
Hej.
Tror du att två människor som lever ihop kan bli helt sanningsenliga?
Vi kunde inte det. Tänker du på om vi inte hemlighållit nåt för varandra.
-Visste vi att vi hemlighöll saker? -Vi ljög medvetet för varandra.
Gjorde du det?
I början av vårt äktenskap bedrog jag dig. Blev du chockerad?
-Jo, det blev jag nog. -Det var inget allvarligt.
Jag kände mig tyngd av äktenskap, barn och familjeförpliktelser-
-så jag hoppade av lite grann. Mitt samvete höll helt tyst.
Jaså? Jaha, se där. Och om vi hade talat sanning?
Om jag hade talat sanning på våren 1955-
-så hade vårt äktenskap pulveriserats.
Jag hade brutit med föräldrarna och sålt barnen.
Och jag hade slagit ihjäl dig trots att jag älskade dig.
Tillämpar du de här erfarenheterna i ditt nya äktenskap?
-Ja, jag måste ju ljuga hela tiden. -Jag också.
-Plågar det dig? -Javisst, men vad ska jag göra?
-Plågar det dig? -Jag vet inte.
Min fru Anna är helt ointresserad av såna problem.
Hon har inrättat äktenskapet till ömsesidig bekvämlighet.
Johan...älskar du din hustru?
Denna eviga fruntimmersfråga...! Jag tycker om att äta frukost med henne.
Och hon vill ta hand om dig, va?
Hon säger att hon tycker om mig och att hon är trygg med mig.
-Det är helt obegripligt. -Du har nog dragit en vinstlott.
I så fall skulle jag väl inte bedra henne med dig.
Du kanske älskar oss båda två.
Vill du veta hur jag har det med min man? Det var dumt att vi gifte oss.
-Vi tog det som ett skämt. -När träffades ni?
Det var några år sen.
Om du ursäktar att jag säger det, så var det en sexuell angelägenhet.
Jag förstår.
Henrik är mycket övertygande på den punkten.
Han är förtjust i sex.
Och han överbevisade mig om att jag var lika förtjust som han.
Som du minns var jag inte så angelägen förr.
Jo, det minns jag.
-Du vill inte att jag talar om det. -Nej, det gör jag inte.
Men det kan inte hjälpas.
Jag blev som besatt av det här nya som jag inte hade varit med om.
-Jag tyckte att jag var omättlig. -Det var trevligt - åtminstone för dig.
Jag blev genast oerhört bunden vid Henrik.
Och han var förtjust i mig.
Det hindrade inte att jag ganska snart upptäckte att han hade andra kvinnor.
-Det var kolossalt. -Jag blev vansinnigt förödmjukad.
Jag blev till och med svartsjuk.
-Blev du svartsjuk...?! -Ja, kan du tänka dig.
Vi hade ett våldsamt uppträde och jag bad honom dra åt helvete.
-Och då gjorde han det? -Ja, det gjorde han.
Han sa att jag var överspänd och så gick han.
Efter några veckor bad jag honom komma tillbaka.
Vi reste på semester och sen gifte vi oss.
Sen har det varit upp och ner - mest ner.
-Jag vill fråga dig om en sak. -Jag vet.
Du sa en gång att jag hämnades på det sexuella planet.
Jag försökte hämnas på Henrik, men han struntade i det.
Han sa att jag tråkade ut honom-
-och ägnade sig med hull och hår åt nån annan kvinna.
Då satt jag där med min hämnd. Så jag la av med det där.
Jag har blivit fri från det.
-Vi har det också bra numera, älskling. -Javisst.
Johan, du ser så fundersam ut. Vad tänker du på?
Jag tänker på att allting är bra. Det är fantastiskt bra.
Det är nästan gränslöst bra, men jag uthärdar inte.
Du ville inte höra sanningen,
Tror du jag bryr mig om dina orgasmer med den förbannade blodtryckaren?
Jag beundrar din kompletta frigörelse. Du borde ta mig fan skriva en roman.
Kvinnosaksprästinnorna lär applådera.
Måtte du inte vara så dum som du låter.
-Jag skiter i det där. -Men nu är det viktigt.
Nej, det är en bisak - bara en liten del i det utmärkta livet bjuder på.
Tänk på alla våra insikter, klokheter och medvetenhet.
Det är storartat, nästan fantastiskt.
Vi har upptäckt oss själva. En inser sin storhet, den andra sin litenhet.
Här sitter vi och pratar skit om våra respektive.
De är praktiskt taget här i rummet. Det är andlig gruppsex på högsta nivå.
Det är som en lärobok i livskunskap.
Det är makalöst, analysen är total, men jag uthärdar inte!
Jag förstår vad du menar, men jag tycker inte att det är så förfärligt.
Jag kan inte leva i det kalla ljuset över alla mina bemödanden.
Om du visste vad jag strävar med min meningslöshet.
Jag försöker muntra upp mig med att livet har det värde man tillmäter det.
Men jag kan inte glädjas åt sånt snack. Jag vill ha något att längta efter.
Jag känner inte som du.
Jag har förstått det.
Men jag uthärdar och jag trivs.
Jag litar på mitt förstånd och min känsla.
De två samarbetar. Jag är nöjd med dem.
På äldre dar har jag fått en tredje medarbetare.
-Det är min erfarenhet. -Du skulle bli politiker.
-Kanske det. -Herregud...
Jag tycker om människor.
Jag gillar förhandlingar, förståndighet och kompromisser.
-Du tränar på ditt vaItal, hör jag. -Tycker du att jag är så svår?
-Bara när du predikar. -Jag ska inte säga ett ord till.
Lova att inte säga fler sanningar i kväll.
-Jag lovar. -Och inget mer om orgasm-atleten.
Nej, inte ett ord om honom.
Kan du för ett kort stund lägga band på ditt fruktansvärda snusförnuft?
Det blir svårt, men jag ska försöka.
Kan du möjligen ransonera lite med din gränslösa kvinnokraft?
-Det blir nödvändigt. -Då så.
Då går vi och lägger oss.
Mistlur
-Nej! -Men Marianne...
-Nej! -Vad är det? Så ja.
Kom och sätt dig. Kom, Marianne.
Varför tror du att man drömmer så där? Vad kan det bero på?
-Du kanske har ätit något. -Tror du det?
Eller så finns det nåt i din välordnade värld som du inte kommer åt.
Håll om mig. Jag fryser så hemskt.
Tror du jag håller på att bli sjuk? Flickorna har varit förkylda.
Jag tar filten över axlarna.
Kommer du ihåg vad som skrämde dig? Vad drömde du?
Vi ska över en farlig väg, eller nåt sånt.
Och jag vill att du och flickorna ska hålla mig i handen.
Men det går inte, för vi har inga händer kvar - bara stumpar.
Och hela tiden halkar jag i lös sand.
Och jag kan inte nå er där ni står, där uppe på vägen.
En hemsk dröm.
Johan, tror du att vi lever i absolut förvirring - vi allihop?
Vad menar du med förvirring?
Rädsla, osäkerhet, oförstånd... Jag menar förvirring.
Tror du att vi är rädda för att halka utför, utan att veta vad vi ska göra?
-Ja, det tror jag. -Tror du att det redan är för sent?
Jo...men sånt får man bara tänka - inte säga.
Johan...tror du att vi har missat nåt viktigt?
-Vi allihop? -Nej, du och jag.
Ibland förstår jag hur du känner och tänker.
Jag blir så full av ömhet och jag glömmer mig själv-
-fastän jag inte utplånar mig själv. Det är en alldeles ny känsla.
-Förstår du vad jag menar? -Ja.
Johan...
Ibland sörjer jag att jag aldrig älskat nån människa.
Och jag tror inte att nån människa har älskat mig.
-Det gör mig ganska bedrövad. -Nu är du förskräckligt överspänd.
Är jag?
Jag tycker att jag älskar dig på mitt ofullkomliga och själviska sätt.
Och ibland tror jag att du älskar mig på ditt beskäftiga och bråkiga sätt.
Jag tror att vi älskar varann på ett jordiskt och ofullkomligt sätt.
-Men du har såna pretentioner. -Jag har det, va?
Så här i all enkelhet mitt i natten i ett mörkt hus nånstans i världen.
Jag håller faktiskt om dig och du sitter faktiskt i min famn.
Jag känner ingen vidare inlevelse eller medmänsklighet.
Det gör du inte, nej. Du är så fantasilös.
Min kärlek ser ut hur fan som helst och den känns sällan till vardags.
Och du tror verkligen att jag älskar dig också?
Ja, men vi ska inte tjata om det för då dunstar kärleken bort.
Nu ska vi sitta här hela natten.
Nej. Mitt ena ben har somnat och vänsterarmen har gått ur led.
Jag är fruktansvärt sömnig och jag fryser om ryggen.
-Då är det lika bra att vi kryper ner. -Ja, det tror jag.
God natt, min älskling. Tack för samtalet.
-God natt. -Sov gott.
Ni har nu sett sjätte och sista avsnittet av Scener ur ett äktenskap.
Det heter "Mitt i natten i ett mörkt hus någonstans i världen".
Ni får se den vackra bilden från Fårö medan jag berättar vem som gjort vad.
Liv Ullmann, Erland Josephson, Gunnel Lindblom, Wencke Voss-
-och Bertil Norström har skådespelat.
Sven Nykvist har fotograferat och Lasse Karlsson var hans assistent.
Kläder: Inger Pehrsson. Rekvisita: Gunilla Hagberg. Mask: Cecilia Drott.
Ljud och mixning: Owe Svensson och Arne Carlsson var hans assistent.
Klippning: Siv Lundgren. Scriptgirl: Ulla Stattin.
Övriga medhjälpare: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, Lars Hagberg-
-Adolf Karlström, Kent Nyström, Bo-Erik Olsson och Siri Werkelin.
L-O Carlberg var produktionsledare och laboratoriet heter Filmteknik-
-där Nils Melander har gjort ljussättningen på Eastman Color.
Det hela är producerat av Cinematograph på Fårö.
Och året är 1973.